בכל שנה נרים כוסית על החברויות שחלקנו עד הגבר האחרון, והוא ירים כוסית לבד על הקשר שנבנה עם משהו נדיר באחווה הזו שיש לנו.
נשארנו נאמנים לנדר, וכשהעולם נראה רחוק, המעגל שלנו החזיק אותנו חזק.
בחמימות הערבים ליד האח, מצאנו את האור המנחה שלנו.
בכל שנה נרים כוסית לחברויות שחלקנו עד אחרון הגברים והוא ירים כוסית לבד.
הקשר שבנינו היה משהו נדיר באחווה הזו שצמחנו, אז הנה כל הזיכרונות שנערמו.
גולת הכותרת נתפסה על עלים ללילות שנשארנו ערים ודיברנו עם הלבבות על השרוול שלנו.
אף על פי שהשנים עשויות למצוא אותנו רחוקים יותר, רוחנו לעולם לא נפרדת, כי באצבעות רגליו של האדם האחרון אנו חיים לנצח בלבו.
עכשיו הכיסאות יושבים ריקים.
על המסע והמשחק.
בשקט של הערב, עדיין תשמעו אותנו ברוח.
עדות חיה למי שתמיד יהיה.
אבל השולחן עדיין אותו הדבר, ולוחש סיפורים על חברות, על המסע ועל המשחק.
בשקט של הערב, עדיין תשמעו אותנו ברוח, העדות החיה למי שתמיד יהיה.
לא היינו צריכים להיות בני 60 כדי לעשות זאת.
היינו בחברויות שהיו לנו, אבל הבחור היחיד שמחזיק אותנו.